L’arbre i les arrels de la cultura
![](https://espores.org/wp-content/uploads/media/k2/items/src/157c6c6cd616f458d56a6caf427711f8.jpg)
El Botànic de la Universitat de València dedica part de les seues activitats de
Des dels orígens i al llarg dels segles, els arbres han sigut vertaders aliats de
Deesa de doble destral al costat de l’arbre de la vida. Segell micènic, 1.500 a.C
Els
El Cicle de Conferències que proposem i que compta amb la participació d’experts en botànica, antropologia, prehistòria, art i naturalisme, serveix com a punt de partida per a desenvolupar una comprensió del culte a l’arbre, que és primitiu i universal. La dendrolatra mostra com la biodiversitat ha sigut interioritzada en les diferents pràctiques culturals i sacres. L’Arbre de la Vida s’erigeix com a símbol del procés biològic humà i de les fites de crisis o moments de transició i és el centre de rituals de naixement, de pas en l’adolescència, de matrimoni, fertilitat, i mort.
De l’Arbre de la Vida pengen les ànimes dels xiquets que esperen la seua encarnació, però també és l’últim estatge. L’arbre és l’Axis Mundi, el centre de la cosmovisió que permet a l’ésser humà comprendre el seu lloc en la Terra, el locus dels rituals xamànics -primera expressió religiosa-, el temple de la inicial cerca espiritual de l’home. Les seues arrels penetren en el submón, el tronc s’alça majestàtic en la superfície com a símbol de perpetuïtat, i les seues branques s’eleven al cel en forma de pregària. Però també és l’Arbre del Coneixement, en la seua escorça s’inscriuen les grafies dels primers alfabets i és respectat com a oracle on es consulta l’avenir.
La representació d’arbres i d’altres motius vegetals (ramiformes i fitoformes) apareix ja en l’Edat de Pedra, tal com demostren determinats conjunts d’art rupestre i peces d’art moble de
Pintures rupestres de La Calderita. La Zarza, Badajoz (Extremadura)
Però encara perviu en les primeres grans civilitzacions la tendència animista a veure l’esperit en tots els éssers vius. Cada civilització representa al seu arbre o arbres sagrats a través de diferents espècies en funció de les peculiaritats del seu hàbitat, i aquest caràcter sacre és índex de forma directa en l’ecologia, doncs l’arbre en qüestió passa a estar protegit. Civilitzacions com la mesopotàmica, l’egípcia, la minoica o la grega parlen d’un Jardí paradisíac, presidit per una Deessa Mare, on senyoreja l’arbre de tots els fruits i la immortalitat i el guardià de la qual és un enorme rèptil, símbol del poder de regeneració de
Però el culte a l’arbre segueix mantenint-se en l’actualitat en diferents tribus i comunitats, un exemple són els Lakota, indis natius nord-americans, per a els qui el motiu central de dos de les seues més destaques cerimònies, la Cerca de Visió i la Dansa del Sol, és l’Arbre de
Un altre element a tenir en compte és l’arbre com a símbol territorial i de sobirania. L’arbre s’instaura com a senyal d’identitat i pertinença, emblema de llinatges (les tribus cèltiques es denominaven amb noms de diferents espècies arbòries), grups ètnics i comunitats, regions senceres i nacionalitats. Els exemples apareixen disseminats per tot el planeta: el baobab a Àfrica, lloc de reunió, símbol de vida comunitària i tolerància, que presideix l’escut del Senegal; la ceiba que des d’època precolombina es considera l’arbre sagrat a Mèxic, Centreamèrica i el nord de Sud-amèrica, i que és l’arbre fundador de la ciutat de l’Havana; l’arbre de la pau de
Respecte a les particularitats de
La Morruda, olivera mil·lenària de Sogorb (Castelló)
Arbre de la plaça que empara sota la seua ombra les trobades de veïns, punt de referència per als joves i lloc de la festa, en ocasions com el Nou d’Octubre sota la Lloca es ballen típiques danses valencianes. Aquests ancians són insubstituïbles i formen part d’un patrimoni que cal protegir i respectar. En aquest moment recuperar la memòria que guarden els arbres és una qüestió de supervivència. Cal plantar arbres en la terra i en l’imaginari col·lectiu i desenterrar una cultura de valors arrelats que ens permeten viure en harmonia en aquesta, l’única casa que coneixem.